Kako si?
Zar nismo upravo razgovarali o tome? -To je bilo juce.
Danas je utorak.
Ovde sam dugo? -Mesec dana.
Moj proces žalosti je težak. Tako kaže lekar.
Jeste.
Razgovarao sam sa Vejnom mislim da dobijaš previše lekova.
Prekini, veruj da su drugi pametniji od tebe.
Tek je završio fakultet, ne zna šta radi.
Imao sam deset puta više pacijenata od njega.
Ti nisi lekar. -Nisam, i ponosim se što nisam kada
Nema nicega neobicnog kod tebe.
Bila je moja krivica. -A ja? I ja sam bio tamo.
Mogla sam da ga sprecim. -Nisi.
Nisi znao da se budio u poslednje vreme.
Ja sam bila svesna da bi se probudio i ispuzao iz kreveta
i šetao i onda mirno zaspao.
Mogao je da otvori krevetac. Probudio bi se i to je bilo
zbunjujuce...
Doktor kaže da želiš da se vratim kuci.
Nisi mogao da se ostaviš toga, morao si da se mešaš.
Ovo mesto ne vodi nikuda. Štaviše, žalost nije bolest
vec prirodna zdrava reakcija, ne smeš da je ukloniš.
Vejn zna da si terapeut, kaže da ne treba da leciš svoju porodicu.
Slažem se, ali... -Ti si toliko pametniji, zar ne?
Volim te.
Ništa ne boli više nego da vidiš da su oni koje voliš
podložni greškama. Nijedan terapeut ne može o tebi
znati koliko ja.
Boli. -Znam. Nema zaobilaženja.
Želim i ja da umrem. -Necu ti to dopustiti.
Samo ce da se nastavlja? -Promenice se.
Da li ce se pogoršati? -Hoce.
Uvek si bio na distanci od mene i Nika.
Kad god razmislim, uvek na distanci.
Daj mi primere toga.
Nije tako teško shvatiti.
Recimo prošlog leta. Kao otac i muž.
To je bilo Nikovo poslednje leto. Propustio si ga, šteta.
Ja te nisam interesovala do sada. Kao novi pacijent.
Možda ne treba da govorim o tome. -Možeš o svemu.
Isti si, bilo ti dete živo ili mrtvo.
Sigurno imaš terapeutske odgovore na to.
Zapravo, hteo sam da te ispoštujem. Želela si mir da pišeš.
Možda to nisam mislila.
Shvatio sam da želiš da pišeš sama. Da cete ti i Nik sami
otici u Idn da ti završiš svoju tezu.
Ali nisam. -Nisi?
Nisi ni znao to. -Zašto si odustala, to ne lici na tebe?
citav projekat je tamo delovao manje važno.
Kao što si rekao, moja teza je bila glatka.
To nikada nisam rekao. -Možda ne tom recju,
ali si to mislio i odjednom je i postala takva ili gore.
Vidim. -Ne vidiš, vidiš mnogo toga, ali ne i to.
Udahni i broj do pet. Mirno.
Uradi to sa mnom. Udahni i broj do pet.
Udahni.
Ostani sa mnom. Naucicu te da dišeš. Udahni.
2, 3, 4, 5 drži. Izdahni. Dobro je.
Zamisli da duvaš u mace. Mirno.
To je dobro.
Rekao sam ti da ce doci do promene.
Još uvek žališ u novoj fazi.
Kakvoj fazi? -Anksioznost.
Ovo je fizicki. Opasno je. -Nije, kao što žalost nije bila.
Proširene zenice, suva usta, slabiji sluh, drhtanje,
teško disanje, ubrzan puls, mucnina.
Polako, ne kreši se sa terapeutom ma koliko
se to njemu dopalo.
Ne bih da ti smetam, ali nije dobro, diši.
Drži.
Izdahni.
Voliš li me? -Da.
Pomozi mi.
To cu i da uradim.
Izlaganje, samo to uspeva, sve ostalo je samo prica.
Moraš imati hrabrosti da se suociš sa situacijom
koja te plaši i onda nauciš da strah nije opasan.
Napravimo spisak stvari koje se bojiš.
Na vrhu ce biti situacije kojih se najviše bojiš.
Ne znam cega se bojim. -Samo polako.
Razmišljam.
Ne mogu da se bojim bez ociglednog cilja?
U redu je. Nemoj.
Ovo je nešto najgluplje što sam mogao da ti uradim.
Ako ne možeš da mi kažeš cega se bojiš možda
bi bilo lakše da mi kažeš gde se bojiš.
Gde se osecaš najizloženije? Gde je najgore mesto?
Stan?
Ulica? Radnja? Park?
Da slušaš nekoga?
Šuma. -Šuma?
cudno jer si ti uvek želela da ideš u šumu.
Šta te plaši kod nje?
Sve.
Reci mi šta misliš da treba da se desi u šumi.
Da li je neka posebna šuma?
Idn. -Idn?
Da stavimo Idn na vrh piramide?
Ne sasvim na vrhu.
Prekini.
U redu je. -Izvini.
Možemo da pocnemo sa tvojim ocekivanjima.
Zatvori oci. Oseti sedište pod sobom.
Oseti sebe kako toneš u njega i savija te.
Osecaj je dobar. Šta osecaš osim srece i mira?
Disanje ti je duboko, pravilno. Toneš.
Zamisli da dolaziš u Idn kroz šumu.
Reci mi šta vidiš.
Na mostu sam, vece je. Skoro da se ne cuju ptice.
Voda tece bez zvuka. Ranije dolazi mrak, hodam u njega.
Sve se krije po obicaju. -Teško je hodati tuda?
Nije baš. Gotovo da je u redu.
Među drvecem je magla.
Kako se osecaš tamo? -Ne bih znala.
Trebalo bi da je lako proci, ali kao da hodam kroz blato.
Deblo je debelo, drvo se ljulja polako sa cudnom licnošcu.
Gde si sada, ideš ka kolibi? -Idem.
Hodam uz stazu kroz travu. -Nemoj da ulaziš.
Da li se bojiš onoga što je napolju? Pogledaj oko sebe.
Lezi na poljanu.
Želiš da legnem? -Lezi na travu.
Na sve? -Da, lezi.
Ležiš li? -Da.
Dobro je. Kakvo je sve oko tebe? -Zeleno je.
Dobro je, uradiceš ono što ti kažem? -Šta želiš?
Utopi se u zeleno, ne opiri se, samo postani zelena.
Ma šta se desi, bila si tamo, uspela si.
Strah dolazi ako želi. Ali um može da zamisli da
može da uspe.
Šta je bilo? -Zemlja gori.
Zemlja ne gori.
Moramo da krenemo.
Želim da legnem na kratko. -Svakako. Odmoricemo se.
POGLAVLJE DRUGO: BOL (HAOS VLADA)
Zar ne treba da nastavimo?
Trebalo bi.
Ostani na njemu.
Znam da boli, ostani na njemu.
To su glupi žirevi.
Šta to radiš? -Postavljam vežbu.
Kao igra je, juce si me prevarila.
Trcanje nije dobro, moraš da osetiš travu.
Želim da od ovog kamena dođeš do ovog.
Zastrašujuce. Spremna?
Ponecu te i staviti te na prvi kamen.
Stavi nogu dole, imam te.
Ne mogu ovo. -Možeš i hoceš.
Hodacemo zajedno. Diši sada.
Siđi sa kamena na travu. Siđi dole.
Ništa se nije desilo, nastavi da dišeš, držim te.
Odlicno ti ide. Pet po pet.
Skoro si stigla, odlicno ti ide.
Dobro ti ide.
Stigli smo.
Uspela si.
Naucila si nešto, zar ne?
Odlicno ti je išlo.
Toliko mi nedostaje.
Bojala sam se i ranije da budem ovde. -Verovatno je.
Nisam znala samo da je to strah.
Pocela sam da se plašim i prestala sam da pišem.
Šta je bilo drugacije prošli put?
cula sam zvuk.
Nik!
Nisi cula Nika kako vrišti? -Ocigledno ne.
Pošto si osetila nešto što ne možeš racionalno da
objasniš stavila si Idn visoko na piramidalnoj lestvici.
Idn je bio ono što ti je pokrenulo strah, trciš pred rudu.
I emotivni događaj vezuješ sa mestom.
Kada si ugrožena normalno je reagovati.
Da je opasnost stvarna, strah bi ti spasio život.
Adrenalin bi bio iskorišcen za borbu ili beg.
Ali ti si osetila samo paniku. Vrištanje nije bilo stvarno.
Prestani.
Smiri se.
Nije trebalo da dolazimo ovde. Arogantan si.
Možda ovo ne potraje, nisi mislio na to?
Hrastovi rastu do stotinu godina, treba da naprave jedno
drvo svakih stotinu godina da bi se obnovilo.
To je za mene bilo nešto veliko da shvatim dok sam
bila ovde sa Nikom.
Žirevi su padali po krovu dan za danom.
I razumela sam sve što je bilo lepo kod Idna.
Možda je bilo smešno, ali sada sam cula ono što nisam ranije.